Пейо Яворов
Защо мълчиш

chitanka.info

Защо мълчиш — смутена, бледна?

Какво, боиш ли се от мен?

За мен скръбта е — чуй — безвредна,

че в нея аз съм закален.

За всеки удар на съдбата

усмивка само имам аз; —

въз мен да падат небесата —

ще бъда хладен и тогаз.

Без срам, без страх — кажи ми право,

що на душата ти тежи?

За миг си дай сърце кораво, —

с едничка дума ми кажи!

............................

О, тъй ли?… Нищичко! Тогава

прощавай вече… И така

между ни нищо не остава;

за сетно сбогом дай ръка!

А то — безумен — мислех ази,

разглезено дете, че ти

край мене леено щеш погази

от люлка хранени мечти;

че ти ще хвърлиш взор победен

над тях — веч твоя кръв и плът,

и редом с мен — подвижник бледен —

ще тръгнеш в трудния ми път.

Душа ми беше възжелала

с мен равно да те възвися, —

просторите на идеала

за теб отворени да са.

И ти тогава отвисоко

погледнала би на света

и угризение жестоко

смутило би ти съвестта.

Защото ясно би видяла,

че леността е срамен дял,

когато — нива възбуреняла —

светът е на труда предял.

Трудът да служиш на доброто,

против неправдата — борба!

С войнишка гордост на челото!

Ах, то завидна е съдба!

Не, ти не си била родена

за труд такъв, — такъв живот;

и — с робско мляко откърмена —

как би могла ти без хомот!

В харема на глупец — робиня,

и жертва на порочен гнет…

Хомот да е! — Хомот — светиня

и майчин скъп, свещен завет.

Издание:

П. К. Яворов, „Събрани съчинения в пет тома“, Български писател, С.1977–1979, под редакцията на К. Куюмджиев

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.